I 1999 omsatte Tower Records for over én milliard dollar.
Én milliard dollar.
Fem år senere slo de seg selv konkurs.
Konkurs
KLASSISK
For lenge siden hadde tenåringer grammofonplater, singelplater.
Det var spennende. Det var nesten bedre-
- enn å ha en stor samling med cd-er og lp-er.
Tenk deg, 45 rpm singelplater.
Av bedre kvalitet og mer holdbare enn gamle dagers 78-plater-
- med all den musikk du kunne ønske deg.
Og du kunne ha dem i en liten eske.
Det var det Tower handlet om.
IKKE NOE LIV UTEN MUSIKK
Det var musikk som ga livet mening for ungdom.
Vel, for alle, men mest for ungdom.
Og vi skaffet dem den.
Første plata jeg kjøpte, var-
Bob Wills' "New San Antone Rose."
For 35 cent.
Året var 1941, og faren min hadde en drugstore som het Tower Drugs.
I Tower Theatre-bygningen.
En bitte liten drugstore, likevel hadde de alt der:
Leker, sprit, blader, sigaretter-
- parfyme, kosmetikk, snop... Alt du kan tenke deg.
Russ Solomon, 18 år
Vi hadde brusautomat der.
Oppå brusautomaten hadde vi en jukebox.
En dag sa pappa: "Hvorfor ikke selge brukte plater?"
Han fikk jukeboxleverandøren til å skaffe oss brukte plater.
Han solgte oss platene for tre cent og vi solgte dem videre for 10 cent.
Vi solgte dem ut fort, så pappa mente vi burde kunne selge nye plater.
I San Francisco fikk vi kjøpt plater en gros.
200 plater kostet knappe 200 dollar.
Så vi punget ut 200 dollar og ba om å få bli et agentur.
Dermed var vi i platebransjen.
Faren min rev faktisk veggen inne i drugstoren-
- inn til nabolokalet, et lite, tomt lager.
Det skulle være plateavdelingen.
Vi ga det navnet Tower Record Mart.
Han fikk jo gratis arbeidskraft-
- men samtidig syntes han jo at jeg skulle vært på skolen.
Vi skjønte temmelig fort at dette kunne bli svære greier.
Jeg sa til pappa at jeg ville utvide:
"Vi må ha platehyller, større jukebox, ditt og datt."
Alt mulig.
Han sa: "Det kommer ikke på tale. Ikke mas!"
Vil du ha de greiene, må du kjøpe butikken av meg.
"Jeg finansierer det ikke."
"Greit," sa jeg. Jeg kunne overta neste dag.
"Her har du varelageret.
Og regninger firmaet skylder. Ha det."
Så på et blunk var jeg eier av hele greia.
Alt han gjorde, påvirket meg.
Hvordan skal jeg si det...
Han påvirket hele din livsstil-
- bare ved å omgås deg, og du plukket det opp.
En tynn fyr som likte å ha det gøy. Elsket musikk, elsket å danse.
Det var alltid musikk hjemme.
Foreldrene mine danset og festet omtrent hver eneste kveld.
Drakk sikkert også.
Jeg begynte vel der da jeg var fem år.
Jeg ble med ham på jobben og sorterte singler.
Det var et familiefirma. Mamma var der.
Hun førte vel regnskapet.
Pappa hadde en fantasi, en drøm, et ønske om-
-å åpne et platesupermarked.
Så åpnet han platebutikk i Watt og El Camino.
En ganske liten butikk.
En god venn av meg hadde lagd reklamen for drugstoren vår.
Mick Mickelson. Han sa: "Vi endrer navnet. Tower Record Mart er for..."
Vi kaller det Tower Records og bruker fargene til Shell Oil.
"Så designer jeg en logo som skiller seg ut og som ingen har sett før."
Og han lagde den logoen.
Det var få steder for ungdom å gå ut i Sacramento.
Det var noen steder i sentrum, men nesten ingen nord i byen.
Tower Books & Records lå på en parkeringsplass omgitt av ingenting.
Vi ungdommene på high school, vi dro til Tower Records.
Vi satt på parkeringsplassen i våre små sportsbiler og spilte folk music.
Dit kom gitargutta og banjogutta. Vi spilte musikk foran platebutikken.
Vi gikk inn i butikken og hørte på plater. Hadde ikke råd til å kjøpe.
Folk klinte i lyttebåsene. Folk hadde sex i lyttebåsene.
Vi satte store lamper inni for at det skulle bli så varmt-
-at folk ikke holdt ut der lenge.
Butikken åpnet i 1961, da jeg var 11. Det var eneste stedet jeg visste om.
Fra butikkinngangen kunne du se alle disse hyllene med lp-er.
Noen fant på slagordet: "Stablet høyt - priset lavt!"
Både ledere og ansatte var unge. De elsket musikk.
De storkoste seg der.
Og det var bra, for de fikk ikke rare lønna.
Det var starten på Tower Records.
Jeg jobbet for Tower i 37 år. Jeg begynte der da jeg var 19.
Jeg begynte i butikken i Watt Avenue.
Stan var sønnen til en apoteker som jobbet for faren min.
Han sa jeg måtte gi fyren en jobb. Jeg sa: "Greit, sett ham i arbeid!"
Jeg gikk inn i butikken, og denne George Horton-
- kom ilende til og spurte hvem jeg var.
Jeg sa: "Jeg er han nye. Jeg heter Stan. Står til?"
"Så bra at du er her," sa han. "Charlie og jeg tar lunsjpause nå."
"Ja vel," sa jeg. Han sa: "Greit, alt koster $3,88.
Unntatt Frank Sinatra, Phase 4 og Command. De koster $4,88.
Vi ses. Vi er tilbake om en time." Det var det. Det var opplæringen.
Tower var stedet å jobbe, fordi det var så fritt der.
Og så kunne du spille all musikk du ville.
Så du kunne være amatør-DJ også. Det var absolutt stedet å jobbe.
Tidlig på 1960-tallet, i 1963-1964-
- dukket det opp noen artister som forandret verden.
Da Beach Boys-albumet "Surfin' Safari" kom ut-
- forandret bransjen seg fra singler til å handle om lp-plater.
På 1960-tallet, da de store etterkrigskullene ble tenåringer-
-ble det stadig flere platekjøpere.
Og nå kostet jo platene mye mer.
I stedet for 49 cent eller noe sånt for en singel da-
- betalte man $3,99 eller $4,99 eller $5,99 for en lp.
Vi kunne selge tusen kopier av en plate i løpet av en helg.
Helt utrolig.
Slagerne solgte stadig mer. Stadig flere ungdommer kom til.
De vokste opp med dette. De utvidet sin musikksmak.
Sent på 1960-tallet begynte radioen å spille også annet enn topp 40.
Man fikk uavhengige radiostasjoner.
De forandret folks syn på musikk. Og vi surfet på den bølgen.
Gjennom 60-tallet kom det flere lp-er med sterkt kunstnerisk uttrykk.
"Sergeant Pepper", "Pet Sounds" og mange andre.
Plutselig ble det mye mer penger i platebransjen.
Det var da Tower Records tok av.
I første bølgen, da Russ åpnet butikken sin.
Han maste hele tiden om at det var viktig å ha et stort varelager.
Han ville åpne-
- verdens største platebutikk, i en storby.
Hun var fin. Husker dessverre ikke navnet.
Hun var manikyrist i en frisørsalong jeg pleide å gå til.
Så traff jeg på henne helt tilfeldig i en bar i Sacramento, og jeg sa:
"La oss dra på tur. Hva med San Francisco?"
Hun sa ja og vi dro til San Francisco.
Dette var tidlig, i femtiden på ettermiddagen.
Halvannen time senere satt vi med middag og drikke i San Francisco.
Og middag og drikke, og mer middag og drikke. Og litt jazz.
Vi ble ganske fulle.
Senere havnet vi på et hotell.
Neste morgen var jeg skikkelig fyllesyk.
Jeg måtte prøve å bli frisk nok til å kjøre tilbake til Sacramento.
Så vi dro til en drive-in-kafé på Columbus og Bay.
Jeg fikk meg en kraftig frokost og masse kaffe.
Der satt jeg altså, fyllesyk som bare det.
Jeg kikket over gata og der var det en tom bygning.
På et stort skilt der, sto det: "Til leie."
Det eneste som så ut til å virke der, var en telefonkiosk.
Jeg gikk bort til den og ringte nummeret på skiltet:
"Vil du leie ut dette stedet?" Fyren svarte: "Gjerne det."
Så var det i boks.
Det var en svær bygning.
Plateselskapfolka lurte på hvor vi skulle ha kjøleskap-
- vaskemaskiner, komfyrer. Han sa: "Vi skal bare ha plater."
De sa: "Galskap, dere holder ut i toppen tre måneder."
Vi finansierer dere."
Så han åpnet San Francisco-butikken med plateselskapets penger.
Min fetter Ross var heldigvis snekker og elektriker.
Han sa: "Jeg legger inn mer lys, legger nytt golv og maler det hele."
Så han pusset det opp.
Vi hadde ikke råd til neonskilt og sånt.
Da vi åpnet butikken, gikk salget rett til himmels.
NÅ ÅPEN
På åpningsdagen strømmet det på med folk, bokstavelig talt.
På et bilde står jeg helt omgitt av kunder.
Utrolig.
Drar du til San Francisco, må du ha blomster i ditt hår.
Det var sånn i San Francisco da.
Folk røykte pot på gata.
De hadde tusenfryd i håret.
The Fillmore var fullpakket. Ting var i endring.
Folk demonstrerte mot krig og raseskille.
Verden over ble man politisk bevisst.
Og mye hadde utspring i det som skjedde i San Francisco.
Det var i denne heksegryta Tower Records ble født.
Folk strømmet til San Francisco-
- fra hele Nord-California, ja, fra hele verden-
- for å oppleve den såkalte hippiebevegelsen-
-men aller mest musikken der.
Alle bandene der, den nye musikken.
Mange som dro til San Francisco for å nyte musikken der-
- ville vite hvor musikken kom fra, røttene til den.
Den butikken var enestående fordi den hadde så mye musikk.
Kundene var henrykte, øynene deres strålte formelig.
Varelageret gjorde utslaget.
Kundene ville ha alt mulig i starten.
TOWER RECORDS KJØPERGUIDE
Det mest forbløffende, var mengden.
De hadde nesten ubegrenset av alle musikktyper.
Sånt som tale-og komedieinnspillinger, lydeffekter-
- internasjonal musikk, jazz, trad jazz, big band. Helt utrolig.
Tower var som en butikkjede.
En liten butikkjede under samme tak.
Jazzbutikk, klassiskbutikk...
Og du ble kjent med folka der. De kjente din smak, du kjente deres.
Sånn lærte du mer om musikk, og det fikk deg til å komme tilbake dit.
Plutselig var det på moten blant ungdommen-
- å finne noe de kunne holde i hånda-
- noe det var hipt å samle på, og som det var musikk på.
Først var det gleden over å være omgitt av musikk.
80 % av det var et mysterium for deg.
Da vi kom vestpå, ble vi forbløffet over størrelsen på Tower Records.
Hvor mange plater de hadde.
Folka i en platebutikk er på en måte vennene dine i en 20 minutters tid.
Så en god platebutikk føles liksom som noe innen familien.
Vi var noen få som begynte som en liten familiebedrift i Sacramento.
Så ble firmaet stadig større. Familien ble stadig større.
Jeg gikk andre året på college og mistrivdes.
Jeg flyttet hjemmefra og måtte få meg en jobb. Jeg trengte penger.
Jeg søkte i platebutikken i Watt Avenue.
De ansatte ikke jenter. Hadde prøvd en, som ikke funket.
Disse to herrene drev en bokhandel-
som åpnet i 1962, hadde bare eksistert i tre år.
Vi fikk ikke gå i bukser, måtte gå i skjørt. Folk kunne kikke under dem.
Heidi jobbet for meg i denne bokhandelen-
-den første i Sacramento.
Når han kommer inn i butikken-
- ser han en kvinne i leopardundertøy og miniskjørt-
- som henger opp Desiderata-plakater. Det var meg.
Jeg dro dit. Jeg var ingen pingle, og jeg kunne jobbe.
Jeg lot meg ikke avfeie.
Jeg lærte å banne, jeg lærte å drikke.
Jeg lærte å bruke dop.
Vi var noen venner som var der en ettermiddag, eller kveld.
Vi stjal noen plater fra Tower.
Og jeg tok flere da jeg begynte å jobbe der.
Det var gøy.
Første dagen gikk jeg på El Chico, den lokale baren på hjørnet.
Tok en tretimers lunsj der og noen drinker, gikk tilbake på jobb.
Sånn var det lenge.
Mark er gal. Han er klin gæren. Men han kan klare hva som helst.
Viducich. Sid Vicious.
Vi kalte ham Sid Vicious fordi han var en ond jækel.
Han kunne rævkjøre deg som få.
"Jeg drikker når pokker jeg vil, så ikke den tonen, takk."
Nei da. Men det hjalp jo at bestevennen din var butikksjef der.
Fattern og Russ er søskenbarn.
Faren min drev faktisk kafeen i Tower Drugstore.
Der er koplingen til Tower Drugs.
Det endte med at pappa også jobbet i Tower Records.
Han var butikkutvikler for Russ i årevis.
Når vi bygde nye butikker-
- var det Ross, faren min, som bygde dem.
Det var lett for meg å få jobb på Tower etter high school.
Jeg jobbet først i bokavdelingen, og deretter med reklame.
Lagde reklame for bokavdelingen.
Så drev jeg med annen PR, hentet inn forfattere til å signere bøker.
Omtrent alle i firmaet begynte som assistent.
Så ble de innkjøpere, fikk forskjellige lederjobber i butikken.
Som nestsjef eller butikksjef.
De lærte alt som trengtes.
Hele utviklingen til Tower Records-
- så lenge den fantes, foregikk på den måten.
Jeg kunne ikke tenke på at jeg var kvinne.
Mens og sånt var ingen unnskyldning.
Jeg fikk fødselsveer to ganger på jobb.
Fordi jeg ville behandles likeverdig.
Jeg var første kvinnelige ansatt, første kvinnelige visepresident.
Første kvinnelige leder, første kvinnelige butikksjef.
Så jeg fikk jo ansvaret for-
- å være mentor for kvinnene som kom etter meg.
Poenget er ikke hva vi som firma kan lære våre ansatte-
- men hva de ansatte kan lære hverandre.
Det var den familiefølelsen som fikk firmaet til å vokse-
- og bli en stor suksess. Det er jeg overbevist om.
Det er min Tom Sawyer-lederstil: La noen andre male gjerdet.
Vi fikk gjøre som vi ville. Han ga oss disse butikkene fulle av varer:
"Vær så god. Still opp, gjør jobben.
Ikke snyt meg." Og så lot han oss være i fred.
En nøkkel til suksess den gang var at vi ikke hadde noe krav om antrekk.
Jeg tror mange ville jobbe for oss-
- særlig ungdom, for å slippe mas om hva de skulle ha på seg.
De som jobbet i Tower, var musikere i mange tilfeller.
Jeg begynte i Tower Records fordi det var eneste stedet jeg fikk jobb-
-med min jævla frisyre.
Det er helt sant.
Jeg elsker musikk, elsket Tower Records og ville kun jobbe der-
- omgitt av kule mennesker og kul musikk.
Jeg tror alle som jobbet i Tower var svorne fans.
De hadde ofte ikke andre ferdigheter. Var ikke flinke med folk engang.
Men de kunne sin musikk.
Alle musikkbutikker, om de solgte trommestikker-
- eller solgte plater, var kjempesnobbete.
De som jobbet i platebutikk, hadde ord på seg for å være uhøflige.
Der måtte du tåle en spøk.
Det var en større kamp å få platene ut av fra butikken før i tiden.
TOWER ÅPNER I LA
Butikken vi åpnet på Sunset satte oss virkelig på kartet.
Larry Clark ringte Russ og sa: "Verdens beste beliggenhet!"
Han dro ned dit. Det var et "Mad Man" Muntz-sted-
der du kunne få en firespors kassettspiller til bilen-
-på Sunset og Horn.
Tomta kostet 4000 dollar måneden. Jeg måtte selv bygge bygningen.
Fetter Ross ble redningen igjen.
"Vi bygger noe der," sa han. Jeg sa: "Fint, sett i gang."
Det var den første vi bygde.
Det var et ferdighus som står ennå, 40 år senere.
50 år senere.
Vi støpte en betongplate, satte opp noen metallrammer-
- som vi fylte inn med murblokker og glass.
Vi la oransje fliser på golvet, satte opp noen disker. Det var alt.
Jeg la golvet i Tower Sunset med egne hender.
Ross bygde hele greia, hele prosjektet, for 75000 dollar.
Det hadde ingen andre gjort.
Hele prosessen med å få butikken klar-
- sette sammen hyllene og få varene på plass...
Stan var med fra starten.
Jeg jobbet der hele dagen.
Jeg gravde grøfter og la golv og ble god og svett.
Plateselskap kom stadig vekk innom med promoplater.
Jeg kom hjem med nye plater.
Jeg så fyren slepe opp lp-plater...
Han hadde 12 trinn opp dit han bodde og det var enda flere opp til meg.
Jeg så at han bar tungt. Jeg er jo en hyggelig fyr, så jeg sa:
"Hei, vi er naboer."
Bob kom stadig vekk ned fra leiligheten sin-
-for å se om jeg hadde nye promoer.
Han var hyggelig, veldig åpen med meg. Jeg kjente ham ikke.
Vi ble veldig gode venner.
Jeg glemmer det aldri: Jeg kom hjem og fant ytterdøra åpen.
Merkelig. Da jeg kom inn, hørte jeg plasking.
Det var varmt i LA.
Når Stan var på jobb, gikk Bob inn hos ham, røykte dop og spilte plater.
Ja, han kom hjem mens jeg lå i badekaret hans og hørte på plater.
Jeg ble fly forbanna.
Jeg sa: "Bob, det er på tide du får deg en jobb."
Du kan bli assistent hos oss."
De åpnet butikken i november. Jeg hadde hengt rundt der litt.
Han ba meg søke der og det gjorde jeg.
Charlie Shaw var butikksjef der da. Han ansatte meg på flekken.
Jeg forelsket meg i bygningen straks jeg kom inn døra.
Jeg visste lite om platebransjen, men dette var midt i blinken for meg.
Som en hjemmefest med gutta.
Mye artigere enn jeg hadde hatt det i noen annen jobb.
Vi hadde ikke åpnet en butikk siden San Francisco.
Det samme gjentok seg i Los Angeles.
Vi hadde truffet et publikum. Det var fantastisk.
Et variert og kjøpesterkt publikum med mye forskjellig musikksmak.
Jeg visste at Sunset var sentrum for hele platebransjen der.
Hadde du ikke det folk ba om der, fikk du kjeft av markedsavdelingen.
Tenk på beliggenheten. Vi lå jo i gangavstand-
-fra hele LAs plateindustri.
Bra strategi. Driver du med musikk, drar du dit musikken lages.
I LA, og særlig i San Francisco-
- bodde mange av artistene i nabolaget vårt.
Vi var den lokale platesjappa deres. Helt topp!
David Geffen kom inn i butikken en lørdag.
Vi slo av en prat og han sa: "Du må bli med og høre på ei plate."
Vi satte oss i bilen hans og kjørte opp i Hollywood Hills, der han bodde.
Han tok fram en vinylplate og satte den på platespilleren.
Det var første lp-en til Eagles.
Du hadde Troubadour, Roxy og Whiskey-
-og andre klubber de spilte på.
Artistene kom innom Tower-
- og lurte på om det lå stabler av plata deres der.
Elsket du musikk og samlet på plater, slik jeg gjorde-
- var den butikken spennende. Jeg var der tre-fire ganger i uka.
Vi kjørte ned Sunset Boulevard-
- og glodde storøyd på alt der var å se.
Og så var det en diger platebutikk der.
Det var et sånt sted der drømmene dine som lytter gikk i oppfyllelse.
Det var der den endelige kontakten ble skapt.
Publikummet du drømte om spaserer inn døra her og nå.
Du kan stå der og se det skje.
Lytterne dine.
Stedet fungerte også som en slags klubb for fortapte gutter.
Var du ung musiker-
- og kom til byen og ikke visste hva du skulle gjøre-
-da dro du til Tower Records.
Artister i California og LA gikk dit for å se hvor platene deres var.
Var der stabler med Elton John og ikke stabler med Eagles-
-så var ikke Eagles fornøyd.
Det kom noen inn i butikken-
- som jeg hadde sånn ærefrykt for at jeg ikke turte å ta kontakt.
Da Eric Clapton kom inn...
Jimmy Page, Pete Townsend... De var mange.
Dette var et sted de kunne komme til og få være i fred.
Kanskje noen sa: "Se, der er Elton John."
Men de visste de kunne være der uten å bli plaget av folk.
Tirsdager var jeg på Tower Records 10 om morgenen.
09 i LA. Butikken åpnet da og slapp meg inn.
Et ritual jeg elsket.
Det var mitt musikksenter. Jeg visste hvor alt var.
Om det var noe musikk de ikke hadde, sa jeg fra at de måtte skaffe det.
Elton pleide også å komme i åpningstiden.
Med limousinsjåføren sin, som sto klar med en eske.
Elton John hadde en lang liste.
Han plukket med seg alle nye plater han hadde notert seg.
Tower Reords hadde alt. De var dyktige, kunne sine saker.
De jobbet ikke bare i platebutikk, de var musikkelskere.
Jeg kunne prate musikk med dem.
De kunne si: "Har du hørt denne?" De var som venner.
Jeg kjente gutta i butikken godt, jeg var jo stamkunde der.
Det var en liten fyr... Var det Bob?
Nei, Stan.
Det var gutten sin. Han var helt topp.
Han gikk gjennom hver hylle, hver bunke.
Og han husket utrolig godt hvilke plater han hadde.
Han kjøpte to-tre av hver, én til hvert av husene sine.
Det var behagelig å handle der.
Det var hyggelig. Som å gå på stamkafeen sin.
Etter hvert sa vi: "Elton, vi kan åpne butikken tidligere for deg."
Så vi begynte å åpne 08.00.
Jeg brukte nok mer penger hos Tower enn noe annet menneske.
Da det ble kjent at stjernene gikk der, tok det helt av.
Da ble det et in-sted i LA.
Visste du at verdens største platebutikk er her i Los Angeles?
Den heter Tower Records og ligger midt på selve Sunset Strip.
De har titusener av yndlings- platene dine, og til nedsatt pris.
Alltid penger å spare hos Tower.
Her finner du mer rock enn du trodde fantes, også utenlandsk.
Mer jazz, klassisk, pop, country, internasjonal musikk, mer av alt.
Mer av all mulig musikk enn du noen gang har sett i én butikk.
Og tusener av singler.
Den største platebutikken i verden lever opp til navnet sitt.
Handle hos Tower Records i kveld og hver kveld fram til midnatt.
Tower har min siste plate, "Walls and Bridges". Kjøp den!
Konseptet med Tower var både sosialt og salgsrettet.
Før vi fikk Internett og sosiale media, møttes folk ute.
Folk sto sammen i timevis og pløyde gjennom platebunker.
Folk møttes hos Tower Records. Vi var et sted der folk gikk.
Og da slo det meg jo at: "Jøss, kult sted å jobbe!"
Da jeg kom på bakrommet, fikk jeg virkelig se hva butikken var for noe.
KUN ANSATTE
Der var en del drikking.
Gjett, da! Stupfyll.
Du drakk så mye du ville, gjorde hva du ville, men måtte stille på jobb.
En fyr overnattet på jobben og vasket seg under armene-
- med rengjøringsmiddel før han åpnet butikken for dagen.
Du kunne være på jobb i en time, og så dra hjem "indisponert".
Men du måtte stille på jobb. Om du så spydde, måtte du møte opp.
Det var forbudt å røyke dop i lokalene. Og å drikke.
Men vi hadde nå noen fester der.
Du gjorde jobben din på dagtid, og stortrivdes med den.
Så festet du som du ville om kvelden.
Ofte gikk vi på jobb rett fra fest, uten å ha vært i seng.
Det er en livsstil.
Sent 60-tall, tidlig 70-tall-
- fikk vi en tid med horer og kokain i platebransjen.
Den fortsatte gjennom diskoperioden.
På 70-tallet begynte vi med såkalt "handtruck fuel", ja.
"Handtruck fuel" er et stoff (kokain) som inhaleres i nesen gjennom et strå
Folka i Tower Records endte ofte opp på badet.
Ofte i badekaret, der de drakk litt eller røykte en liten joint.
Under vareopptelling om natta-
- eller overtid, trengte vi handtruck fuel. Og vi trakk det fra i lønna.
Ingen avslørte det. Handtruck fuel.
Du skjønte at du sto veldig fritt til å gjøre jobben din slik du ville-
- og at det ikke fikk særlige følger om noe gikk galt.
Hele greia var jo et eksperiment.
Men man åpnet alltid butikken.
Vi jobbet skiftene våre, uansett.
Det var stor feststemning, det var ikke jobb.
Russ Solomon var et godt eksempel på det.
Russ var en levemann. En livsnyter.
Han likter å spandere drinker etter jobb. Særlig på jenter.
Det skjedde ofte at Russ tok med alle jentene på bar-
- mens du sto igjen bak disken, som eneste mannfolket på jobb.
Faren min var alltid en damenes venn.
Han ble tiltrukket av vakre kvinner. Og de av ham.
Han respekterte alltid kvinnene. Det var én ting når de jobbet-
-noe helt annet på fest.
En gang i femtida om morgenen hadde vi festet hele natta.
Av en eller annen grunn ble en alarm utløst.
Bud Martin, som da var viseadministrerende i firmaet-
- dukket opp, og der satt vi på bakrommet og drakk.
Han ble forbanna da.
Bud Martin hadde ikke samme sans for avslappet ledelse som Russ.
Bud var limet som holdt sammen-
- denne greia som var Tower og kulturen det representerte.
Russ hadde ikke klart å holde det sammen uten Bud. Ikke tale om.
Bud Martin. Fars regnskapsfører.
Da Tower åpnet, fikk han sitt eget lille kontor. Det ble kontoret vårt.
Bud kontrollerte de fleste avdelingene.
Regnskap, salg og alt det der.
Hadde de problemer, gikk de til Bud.
Jeg var ikke økonomisjef og slett ikke innholdsleverandør.
Jeg hadde ikke økonomiutdannelse, måtte stole på ham. Det gjorde jeg.
Bud var nei-mannen og Russ var ja-mannen.
Du fikk et ja av Russ, så gikk du til nei-mannen og sa at ja-mannen sa ja.
Så måtte du forklare Bud hvorfor Russ sa ja. Det var en evig kamp.
Bud og Russ var nesten som partnere. De var yin og yang.
De var motsetninger.
Russ var en sorgløs grundertype som elsket musikk.
Bud var forretningsmann.
Jeg fikk ting til å funke ved å ansette folk til å utføre dem.
Han fikk det til å funke fordi han måtte betale.
Det var et kjærlighet/hat-forhold mellom Russ og Bud.
Russ sa: Bruk pengene, få det gjort. Bud sa: Vi kan ikke bruke pengene.
Vi spiste lunsj sammen hver dag. Og da kranglet vi.
Han satt på pengesekken og han var påholden.
Han og Russ kranglet. Russ ville åpne ny butikk.
Bud sa: "Vi har ikke råd, vi havner på forsorgen."
Russ sa: "Finn en måte å få det til på."
Men fikk du lurt to drinker i ham, hang han i lampeskjermene.
Eller svingte seg i taklampa.
Han var konservativ angående penger, men liberal sosialt sett.
Det var farlig å drikke med ham.
Vi ble kastet ut av restauranter.
Han levde bare et annet liv, med dating og sånt.
Flottet seg. Gjør det man gjør når man har penger:
Bruker dem.
Bud elsket biler.
Han kjøpte minst en ny bil i året.
Noen ganger flere. Og byttet dem inn stadig vekk.
Og han var verdens største kvinnejeger.
Han hadde et rom ved kontoret som han tok med kvinnene til.
Han ansatte dem som sekretærer.
Det var så hårreisende ille at en måtte ta det som en spøk.
Han var en streiting med et hemmelig liv.
Han likte nok samarbeidet vårt. Han kunne ikke klart det alene.
Så jeg måtte lede an.
Vi kalte det "Russ Buss". Han var fryktløs.
Han var så entusiastisk, men hadde ikke peiling på hva han drev med.
Russ hadde sin egen livsstil.
Han spilte ikke golf, jaktet ikke.
Tower Records var livet hans.
Du var en del av familien hans, en del av Tower-opplevelsen.
Plateselskap og -forhandlere hadde hadde kongresser, oftest i LA.
Jeg stjal slips, bare for moro skyld.
"Dere føler dere bedre uten dette. Det er mye mer behagelig."
"Kommer dere kaksene fra New York hit til California sånn," liksom.
"Dere kommer hit i dress og slips og tror dere er de storkarene."
"Vi er ikke så fomelle i California. Så av med slipset."
Frannie, sekretæren hans, kom med en saks-
- og klippet av slipset. Dette ble legendarisk etter hvert.
Folk kom og bare ga ham slipset.
Den slipsgreia var noe han ble kjent for.
"Ikke gå med fint slips der inne. Legg det i bilen."
Han tok aldri noen av mine slips, for jeg visste jo om de greiene.
Da jeg ble sjef for Universal og dro dit-
-hadde de en diger plakett på veggen.
Det var en samling av slips som var klippet av akkurat her.
Jeg stjal hele slipset. Fikk kjeft når jeg klippet dem av.
Klipp aldri av slips. Jeg stjal hele slipset.
Jeg ba dem gi meg kortet sitt, om de tok det pent.
Noen tok det ikke pent at du stjal slipset deres.
Men alle syntes det var mye mer behagelig å gå uten.
SOLOMONS VISDOM
Hans lederskap, visjon og måte å behandle folk på, var utslagsgivende.
Uten disse folka til å gjøre ting for meg, ville vi ikke utrettet noe.
For vi gjorde ingenting etter boka, vi tok alt på sparket.
Russ Buss!
Hadde du en idé, et forslag-
- gikk du til Russ eller Bud med det og fikk gjennomslag for det.
Det var dritgøy. Du visste aldri hva som kom til å skje.
Russ Solomon, var Tower Records.
Her var ikke noe lederhierarki.
Du tok en prat med Russ. Og sånn ble firmaet drevet - lenge.
Du dyrket fram dine folk i butikkene, sendte dem så til en ny butikk.
Så lærte de opp mange nye igjen, som så dro til neste butikk, osv.
Den gangen var vi så få folk at vi dro på alle butikkåpningene.
Vi var et team som var to-tre uker i en by og rigget til butikkene.
Da Tower ble svært, hadde vi selvsagt et eget team som tok seg av dette.
Dette var før det. Teamet besto av en lokal stamkunde, en nestsjef-
- en favorittkunde og et par sjefer som campet et par uker i butikken-
- bar inn platehyller, merket plater, satte dem i hyllene, rigget til alt.
Det skapte en fin lagånd, og fikk deg til å føle deg-
- veldig vellykket personlig, som fikk være med på dette.
I 1979 var vi til stede på hele USAs vestkyst.
Vi hadde butikker fra Seattle til San Diego.
Så dro vi til to Phoenix og Tempe.
Et par karer kom på besøk.
Hugh Sazaki og Aki Hanazawa.
De ville åpne en Tower Records-butikk i Japan.
Aki og Hugh kom til Sacramento-
- traff Russ, og Russ likte jo enhver idé.
Så dro de tilbake til Japan. Noen uker senere ringte de og sa:
"Dere må komme på en omvisning." De sendte oss flybilletter.
Vi dro rundt i Japan, så på lokaler, så på eksisterende forhandlere der.
En fyr i Sapporo, som er en liten øy nord i Japan-
- hadde stjålet navnet, så han hadde en Tower Records-butikk.
"Å nei!"
Vi sa: "Dårlig gjort å stjele navnet vårt. Det skulle du ikke ha gjort."
Men om vi utvider virksomheten vår hit-
- vil du da kjøpe de importerte platene av oss?
Så driver dere butikken her." Sånn begynte det.
Russ var begeistret for alt nytt. Alle de andre platefolka hatet det:
"Vi er amerikanere, vi driver i USA." De visste ingenting om Japan.
Russ tenkte ikke sånn.
Dette hadde de slett ikke lyst til. Det var et av prosjektene til Russ.
Jeg var en vanlig ansatt, så jeg sa: "Jeg hjelper deg, samme hva du vil."
Jobben vår i Tower Broadway var å hente platene på lageret-
- og sende dem til Japan. Sånn kom jeg i kontakt med Russ.
Jeg var spedisjonsansvarlig og tjente vel fem dollar timen.
Sånn ble Russ og jeg venner, ingen andre ville hjelpe ham.
Dette pågår noen måneder.
Det ser ikke bra ut, men vi vet ikke helt hva som går galt.
De hadde dessverre ikke peiling. De var ikke noe flinke.
En fredagskveld satt vi på kontoret til Russ. Vi hadde drukket.
Hadde tatt noen pjoltere etter en hard arbeidsdag.
Så ble det brakt på bane: "Hvem skal jeg sende til Japan?"
Han spurte meg om det.
Jeg sa: "Du må sende meg."
"Du er ikke butikksjef. Du kan ikke sånt."
Jeg sa: "Jeg har jobbet med Japan."
Han: "Du tror du kan klare det? Så dra."
Beslutningsprosessene var korte i Tower Records!
Vi kunne ikke sendt verre mann dit!
Sosiale evner som et vortesvin!
Men han hadde peiling på spedisjon.
Han visste mye om varetransport. De måtte jo få varene inn og ut der.
Jeg hadde bare vært der i to og et halvt år. Dette var en god mulighet.
Jeg ante ikke hva vi prøvde på, ærlig talt.
Vi ante ikke, men gjorde det likevel.
Ante ikke hva jeg gikk til. Jeg hadde aldri vært i Japan, hadde ikke pass.
Vi hadde et varelager i Akasaka.
Det er som Tokyos Beverly Hills. Der hadde vi lager.
Jeg hadde seks måneder på meg til å få det opp og gå, eller legge ned.
Shibuya var litt som Times Square, Ginza var litt som Times Square.
Tokyo var som Times Square. Det var neonlys overalt.
Tokyo våknet til live om natta.
Shibuya var et hipt nyere strøk, med butikker og mye utesteder.
Japanerne var opptatt av amerikansk musikk på den tiden.
Jeg ringte Russ: "Vi dropper engros- handel og satser på en butikk her."
Og det skapte mildt sagt en del kontroverser.
"Dere er gærne, det går bare ikke." Det var Buds første reaksjon.
Bud ville tjene penger, ikke nødvendigvis ekspandere.
Slår du ikke til på en ny idé-
- som synes å ha noe for seg, da har du gått glipp av noe.
Russ var ikke allmektig, han kunne ikke si at det går, det går ikke.
Det var Russ sitt firma. Russ elsket Japan, kulturen der.
Han sa: "Mark, kjempeidé!"
Fordi han var så kul, så hipp.
Han tok alltid neste trinn før trinnet var der.
Jeg likte beliggenheten, ringte Russ. Han var i Japan i løpet av to uker.
Det juridiske tok seks-åtte måneder, for det hadde aldri vært gjort før.
Skal du starte firma i Japan, må du ha en kompanjong.
Shakey's, Pizza Parlors og McDonald's var der, men de var franchiser.
Ingen detaljvarehandel i Japan var heleid av et amerikansk firma.
Ingen hadde gjort dette før. I dette 3000 år gamle landet-
- trodde ingen at et firma fra USA åpnet en butikk uten japansk partner.
Å få hyller, plater, ansatte på plass-
- det gikk smertefritt. Ikke noe problem.
Problemet var igjen alt det juridiske-
-som først måtte på plass.
Men han fikk åpnet Shibuya-butikken.
På åpningsdagen sto 300-400 mennesker i kø for å komme inn.
Folk ble nesten most mot døra av de som presset på bakfra.
Kundene bare strømmet på.
TOPP START FOR TOWER I TOKYO
Butikken var full fra vi åpnet til stengetid.
Vi omsatte for nesten 70000 dollar den dagen.
Sånn var det første måneden butikken var åpen.
Butikken var en kjempesuksess fra første dag.
Japanerne var hektet på amerikansk musikk.
Og platene var importert fra USA, de var ikke presset i Japan.
Det var ikke Eagles presset i Japan, men presset i USA, fraktet til Japan.
Hele det konseptet solgte bra.
Vi var på rett plass til riktig tid.
Du må gjerne kalle det flaks.
- Hva vil du kalle det? - Flaks.
Vi prakket da ikke Americana på japanerne.
Dette var musikkultur.
Han fant en lokalitet for en ny butikk i Yokohama.
Vi kjøpte den, rigget den til, åpnet... Og den ble en suksess.
Vi trengte bare åpne dørene, så strømmet folk til.
Det var jo logisk å ekspandere. Russ ville bare fortsette.
Etter hvert fant vi disse butikkene spredt ut over hele Japan.
Jeg tror at da Russ så denne internasjonale suksessen-
- så ga det ham lyst til å åpne butikk i New York.
Jeg traff Russ Solomon tidlig på 80-tallet.
Jeg var sjef for New York-avdelingen av det som nå er Sony Music.
Det het CBS Records da.
Alle kjente jo til Tower Records, men de fantes ikke på østkysten da.
Vi fortsatte en samtale fra en bransjekongress i Florida.
Angående at jeg ville åpne en klassisk platebutikk i New York.
For der elsker jo folk klassisk musikk.
Russ ringte og sa: "Kom inn på kontoret mitt."
Vi går inn og Russ sier: "Lyst til å åpne en butikk-
- midt i USAs hippeste by, like ved et college?"
Vi ante ikke hva han snakket om.
Vi dro ned til nedre Manhattan, Greenwich Village, 4th og Broadway.
Strøket hadde ikke noe navn.
Vi kalte det Village, og det ble det, men det lå slett ikke i Village.
Bruker du nok penger på reklame, skjer det ting.
Det var helt forferdelig! Hva fanken tenkte han på?
Ei død bikkje i rennesteinen.
Jeg fikk sjokk, tenkte at nå var vi i helvetes buk.
Husleia var lav, 30 dollar kvadratmeteren.
Det var ingenting annet der. Tomme kontorbygg og lagere.
Det var absolutt ingenting der i det hele tatt.
En stor bygning, fire etasjer, med mesaniner og heiser.
Veldig dyrt prosjekt. Veldig risikabelt.
Vi kjøpte det og pusset det opp. Alle mente vi var gærne:
At ingen ville dra til Broadway og kjøpe plater.
Da vi åpnet, sto folk i kø for å komme inn.
Denne rommelige butikken, over et halvt kvartal, fire etasjer.
Med en diger heis og Gud vet hvor stort varelager.
Fantastisk. Og kunst i 12-tommers vinyl over alt. Det var så flott.
Bare singelavdelingen var større enn noen platebutikk i New York-området.
Og det var først tre år senere at det ble liv i den delen av byen igjen.
Da Tower Records åpnet der, ga det nytt liv-
- til disse åtte-ti kvartalene på Manhattan.
Alle der var litt av noen typer.
Men Russ var firmaets ansikt utad på alle måter.
Jeg jobbet i Polygram i New York.
Så ble det et skifte i ledelsen, og en god del av oss fikk fyken.
Vi ble skiftet ut. Jeg var nestsjef for markedsføring.
Det er ille å få sparken.
Du havner utenfor bransjen du har jobbet i hele livet.
Telefonen slutter å ringe, du er bekymret for familien og alt mulig.
Russ pleide å holde julebord i hovedmarkedene sine.
Det i New York var digert. Sikkert 500 gjester.
Plutselig fikk jeg en invitasjon til julebordet hans.
Skulle jeg gå, la folk synes synd på meg? Jeg ville nå gå likevel.
Jeg kom dit i kveldingen. Du gikk inn og ned noen trapper.
Du kom inn i et digert lokale, der folk sto som sild i tønne.
Med Russ som naturlig midtpunkt.
Folk stimlet sammen rundt Russ når han beveget seg rundt i lokalet.
Alle ville håndhilse på ham, ta på ham. Så...
Jeg håndhilste på ham.
Jeg takket for invitasjonen. Da lente han seg mot meg og sa:
"Noen av oss skal ut og spise etterpå. Lyst til å bli med?"
La meg ta det forfra...
Han sa: "Noen av oss skal ut og spise etterpå. Lyst til å bli med?"
Jeg sa: "Klart, det, om du vil ha meg med."
Så jeg ble med. Det var Russ, fire andre og meg.
På det tidspunktet i livet mitt, betydde det mye.
For jeg var langt nede.
At Russ Solomon brydde seg såpass at han viste meg sånn omtanke-
- det betyr noe for meg nå, over 20 år etter.
De fleste ville ha grepet en slik forretningsmulighet-
- til å sikre seg plateselskapstopper, og ikke en arbeidsløs fyr.
Men Russ er ikke sånn.
Det smarte med Tower-kjeden var at den besto av uavhengige butikker.
Både bokhandeler og platebutikker.
Kom du inn i en Tower platebutikk, trodde du den var den eneste i verden
Folk i LA trodde de hadde den første.
Folk i New York og i San Francisco trodde de hadde den første butikken.
Fordi hver butikk hadde personlig preg av folkene som jobbet der.
De var unike, ikke skåret over én kam.
Da vi gikk inn i større markeder på østkysten-
- begynte vi å kjøpe reklame på riksdekkende tv og dekket hele USA.
Du må opparbeide tillit i de store markedene før du kan spre deg utover.
Mot slutten av 1970-tallet fikk vi vår egen reklameavdeling.
Chris Hopson styrte den.
Farrace jobbet der som reklameassistent.
Farrace var også en med ideer.
"Han sa: Tower burde ha sitt eget magasin og vi bør kalle det Pulse."
"Sett i gang," sa jeg.
Sammen med Chris meislet vi ut grunnlaget for dette magasinet.
De som averterte i det fikk rabatt og eksponering av sine plater i butikken
Sånt ga bladet tyngde.
"Pulse!" ga oss troverdighet. Nå solgte vi ikke bare musikk.
Nå kunne vi også skrive om det.
Det var ingen, med unntak for fanzinene, (blad lagd av fansen)-
og noen småspalter i noen få større aviser-
- som var interessert i det du drev med.
Veldig få var interessert i musikken som 25-åringer holdt på med.
Du lagde ei plate.
Ga noen intervjuer til noen musikkblader og dagsaviser.
Det var alt.
Det var et musikkblad med troverdighet.
Det var et nasjonalt musikkblad som dekket alle markedene våre.
Bladet vokste. Det var virkelig et kvalitetsblad.
En strålende idé.
Han sa: "Ikke tap for mye penger på det. Prøv å tjene noen."
Det var første gang han var opptatt av en idé jeg hadde.
Han hadde hørt på andres ideer.
Som gutta i butikken, som kom med alle mulige ideer.
De som jobbet i butikkene, fant på det meste:
Kunsten på veggene, måten varene ble utstilt på-
-hva som skulle kjøpes inn og ikke.
Alt dette skjedde på butikknivå.
"Ikke noe liv uten musikk" kom fra Japan.
Vi tok det derfra og brukte det. Deres påfunn, og det funket.
Noen mente det var for dystert. Vi sa: "Nei, det er artig!"
"Ikke noe liv uten musikk" er jo nesten som tatt ut av Knøttene.
Kult!
Det ble berømt for plateomslagsbildene-
-som ble klistret på veggene utenfor.
Plutselig ble det standard alle steder der vi hadde vinduer.
Der ventet folk å se plakater.
Du drømte om å ha plata di som en del av det digre veggmaleriet der ute.
Veggplakatene var kule greier.
Vi brukte dem inne også. I skumplast, ikke bare plateomslag vi stiftet opp.
Man la seg virkelig i selen, brukte denne rare skumplasten-
- til å lage en baby med en dollar dinglende foran seg i vannet.
Å se noen gjøre seg slik umak for deg selv og bandet ditt-
-var rene sjokket.
Dette påvirket og forsterket opplevelsen folk fikk i butikken.
Presentasjonen av musikk ble gjort fysisk spennende.
De satte opp de røde og gule logoene og skiltene-
- og gjorde den lokale platesjappa til en nasjonal greie.
Tower vokste stadig raskere, ble en stadig større suksess-
- og ble stadig mer kjent og anerkjent.
De ansatte hos Tower var stolte av det.
Vi hjalp hverandre, så de under oss kunne rykke opp, komme seg videre.
Jeg ble butikksjef, jeg ble områdesjef.
Jeg ble VD for driften i USA.
Jeg ble VD og sjef for butikkdesign og utvikling.
Vi satset på ekspansjon.
Det ble en overgang fra å tenke enkeltbutikk til å tenke helhet.
Men dette var ikke bare gode år.
Jeg var ung, og måtte si opp folk for første gang i mitt liv.
I 1979, 1981 og 1983 sa plateselskapene opp folk.
Rock'n'roll, som var så spennende bare 10, 15, 20 år tidligere-
-stagnerte litt på den tiden.
Mange plateselskap hadde lagt alle egga i én kurv - diskokurven.
I alle større byer var det to-tre radiostasjoner som spilte disko-
- i stedet for annen musikk. Og disko solgte ikke bra.
Oppsigelser, platesalget stupte og mange i bransjen var bekymret.
Alt dreide seg om disko. Og så en dag trynet diskoen også.
Og enkelte PR-kåte DJ-er utnyttet den situasjonen.
"Disko suger!" Så det ble nedgangstider.
Det skjedde tre ting som fikk musikkbransjen ut av hengemyra.
MTV.
Slå på! Amerika, se den musikken du vil se!
Jeg vil ha MTV.
Artister med en viss suksess kunne spe på karrieren med innslag på tv.
Fikk man videoen sin på MTV, gjorde det enorme utslag på salget.
Mitt MTV.
Vi hadde budsjetter på enkelte musikkvideoer-
på 700000-800000 dollar.
Det gjaldt å få videoen på MTV. Fikk vi det, var det penger å tjene.
Ring kabelselskapet ditt og si: "Jeg vil ha MTV!"
Og Michael Jackson-plata "Thriller".
I platebransjen kan en hit berge mye.
"Thriller" ble vendepunktet for bransjen.
Flere titalls millioner strømmet til platebutikkene, også til Tower.
Det ga mulighet for mersalg: "Lionel Richie-plata også?"
"Madonna-plata? Springsteen? Prince?" Dermed tok det hele av.
Det tredje, med mer varig virkning, var introduksjonen av cd-en.
Vanskelig å huske nå som de er avleggs, men cd-er var kule greier.
De var sølvskimrende og stilige med perfekt lyd.
Lyden var klarere, mer uberørt enn fra tungvinte lp-er.
Det var digitalt og spennende. Jeg likte lyden fra lp-er-
- men knitringen når du spilte klassisk musikk var til å bli gal av.
Så kom dette nye: "Ja vel, hvordan forklarer vi dette til folk?"
Ikke bare at det er en ny teknologi-
"- men at dere også bør kjøpe dem fordi det er nok av cd-er til salgs."
Vi visste ikke om cd-en ville slå an.
Sjefene i plateselskapene ville ikke ha cd-en.
De fryktet den ville føre til piratkopiering.
Russ så lenger.
Han var den første og største forkjemperen for cd-en.
Den er så ren. Jeg er veldig opptatt av at lyd har topp kvalitet.
Han sa at cd-en var redningen for platebutikkene.
Disse nye, innovative cd-ene med helt super lyd.
Folk hadde gått lei av lp-en.
De ville skifte ut platesamlingen med disse nye, dyre cd-ene.
Det betydde enormt for platebransjen at folk byttet ut lp-ene med cd-er.
Hvor får du disse kule, nye greiene? Tower Records.
Som eksperiment har Tower-butikken i LA satt opp en hylle med cd-er...
Cd-er var dyrere, så de kunne ta 15,99 til 16,99 dollar for en plate.
Ren manna for platebransjen!
Tower utnyttet det.
I 1988 var kassettsalget doblet, cd-salget hadde eksplodert-
og salget av vinyl-lp-er var redusert med to tredeler.
Det var spennende for plateselskapet, forbrukeren og artistene.
Plutselig solgte man 20 millioner album og ble rik.
Alt dette takket være at cd-er solgte så bra.
Tower tjente jo på det, som en del av den kulturen.
Mange større platebutikker har nå fjernet vinyl-
helt fra hyllene sine. Er vinylen død?
Dagens populærmusikk er mer variert enn noen gang.
Utvalget har aldri vært større.
Musikkinnspillinger har heller aldri vært dyrere.
Dermed nøler kundene med å kjøpe ukjente artister og musikkstiler.
Tower og plateselskapene følte seg litt fram-
-slik vareleverandører ofte gjør:
Hvor sier forbrukeren stopp?
Tower har lagd cd-lyttestasjoner i butikkene sine verden over.
Publikumsresponsen har vært enorm.
Russ og Tower Records så det sånn-
- at cd-platene kostet mer hver jul, og de omsatte for mer. Bare stas!
Butikkene våre er større, har større utvalg-
- og flinkere betjening enn konkurrentene.
Takk, Russ. Gå og åpne flere butikker!
Russ hadde stor makt lenge.
Det fantes mange platebutikkjeder, men Tower var lenge den mektigste.
Tower Records er igjen kåret til USAs beste platebutikkjede-
-av bransjeorganisasjonen NARM.
Det er fjerde gang Tower vinner denne prestisjetunge kåringen.
Tower vant på profilert image, god markedsføring-
-og økonomisk ansvarlighet.
I 1984 hadde man Michael Jackson, Madonna, Springsteen og Prince.
Og hår-og metalbandene. Og grunge. Og Hootie and the Blowfish.
Det er heller ikke tilfeldig at 1984-2000 er hiphops store periode.
Man hadde boyband, Britney Spears og Christina Aguilera med flere-
-som levde godt på tenåringspop.
Så det var bombenedslag på bombenedslag i musikken.
Med Tower i sentrum.
Betaler man med kredittkort, tar det hele noen få sekunder.
Man vil gjerne fortsette å tjene så godt.
Tower! Tower igjen. Og igjen.
Musikken har havnet i en helt annen galakse.
Tower henter den tilbake og åpner butikker over hele planeten.
Tower Records. Mer musikk for mindre penger.
De var svære. Alle kjente logoen.
Den røde og gule posen.
I den digitale revolusjon omfavnet platebransjen cd-formatet.
Man innså ikke at cd-en var kilden til deres egen undergang.
Tower var optimister.
De trodde på en lang oppgangstid.
De ekspanderte.
Tidlig på 1990-tallet gjorde vi det ganske bra i utlandet.
Ikke minst i Japan, der overskuddet var betydelig.
Kanskje mer enn i morselskapet i USA.
Vi flyttet Shibuya-butikken til en svær, åtte etasjer høy bygning.
Med en butikk i hver etasje.
Stedet omsatte for mange hundre tusen dollar i måneden.
Det var en enorm suksess.
De var ustoppelige! Det ga oss stor selvtillit.
Noen fra England sa: "Hvorfor har dere ikke butikk i England?"
Jeg er Russ Solomon.
Velkommen til vår lille butikk midt i London.
Jeg håper dere har sansen for denne fusjonen av Wembley og Tower-
-i underholdningens navn.
Så drikk opp og kos dere. Det gjør jeg.
Han vi sendte til Japan tidligere, tar kontakt med noen i Taiwan-
- og danner et kompaniskap for Hong Kong, Taiwan og Singapore.
Firmaet vokste voldsomt.
192 TOWER-PLATEBUTIKKER VERDEN OVER
Forretningsdrift på høyt nivå.
Du ble aldri helt vant til det:
"Her sitter jeg på en bar i Taipei klokka to på natta.
Og jeg er fra Sacramento. Kult, eller?"
Det var en risiko å satse utenfor Japan.
De ekspanderte til Latin-Amerika, Asia, overalt.
Vil du si noe til fansen?
Ikke noe liv uten musikk.
Vi var blitt berømt verden over, og vi nøt følelsen.
Det kilte jo egoet litt.
Det var herlig! Kom igjen!
Dæven, det var helt hinsides. Det var skikkelig artig.
Vi lærte mer om musikk.
Vi dro til Mexico City, Colombia, Buenos Aires.
Sånn lærte vi mer om latinsk musikk.
Men vi lyktes ikke skikkelig i noen av disse landene vi satset på.
Det er et faktum.
Man kan jo vokse mer enn godt er.
Alt dreide seg om vekst:
Vi bygde en ny butikk der, som skulle oppfylle alles drømmer, liksom.
Ingen markedsundersøkelser ble gjort i Buenos Aires eller Mexico City.
"Lån de hersens pengene," sa jeg. Så jeg har like stor skyld som noen.
Jeg var dum nok til å si ja til filialer i Argentina-
-enda jeg ikke trodde på dem.
Bud ville ikke at firmaet skulle sette seg i så stor gjeld.
Han ga etter for presset fra Russ.
Selv om han var fornøyd, han tjente jo veldig mye penger personlig.
Ser man på musikkbransjen når som helst i perioden 1984-2000-
- så ville man ikke ane noen skyer i horisonten.
Russ, hva med nye teknologier som MiniDisc, DCC-
-strømming av musikk og video?
Er cd-ene mine historie og er lageret deres på Tower overflødig?
Det fins mange nye teknologier. Vi tar dem i bruk-
-tidlig i utviklingsprosessen.
Så vokser vi med dem, kasserer dem når de er avleggs, som DAT.
Strømming av musikk og film hjem vil helt sikkert bli mulig en dag.
Men det vil skje gradvis, over tid, slik at vi kan forholde oss til det-
- og endre forretningsdriften vår til den aktuelle markedssituasjonen.
Cd-samlingen din, og cd-lageret vårt, for den del-
-kan vi ennå beholde lenge.
Man ser tilbake på sine feil, for feil gjør man.
Og man får svi for dem.
Du tror det skal gå greit.
Når det smeller, er det for sent å gjøre noe med det.
Firmaet hadde vokst betydelig og blitt internasjonalt.
Omsetningen nærmet seg en milliard dollar da.
Bud, som førte regnskapet, fikk kanskje litt mye å gjøre.
Vi måtte hyre inn en fyr utenfra, en som het Dee Searson.
Jeg hadde full tillit til Bud, og dermed også full tillit til Dee.
Tidlig på 1990-tallet var forholdet mellom Bud og Russ blitt anstrengt.
Bud droppet de daglige lunsjene. De ga ham magesår.
Jobben til Bud ble stadig mindre viktig.
Så han måtte slutte.
Det var vel i 1995 Bud pensjonerte seg.
Russ vil den dag i dag hevde at noe av det som gikk galt-
-var at Bud ble skviset ut.
De følte vel at skjedde noe med Bud, ville ikke firmaet være det samme.
Da Bud sluttet, overtok Dee som økonomisjef.
Jeg utvikler og utvider firmaet, han passer pengesekken.
Det var en overraskelse at jeg ikke fikk penger til å åpne nye butikker.
Dee fikk i oppdrag å skaffe penger ved at Tower solgte aksjer.
Det gjorde det enklere for Tower å låne mer penger.
Det ble stramt. Vi ble presset av kreditorer, aksjonærer, banker.
Og selve bransjen var presset.
Det brygget opp til full storm i hele musikkbransjen.
Vi hadde gått fra vinylsingler til kassettsingler til cd-singler.
Vi kuttet det ut, for hvorfor la folk kjøpe den beste låten fra et album?
Vi dropper det, så de må kjøpe albumet. Og den gang var det riktig.
Folk mislikte det. "Jeg liker et par av låtene til Britney Spears."
"Men vil jeg kjøpe hele albumet for 18 dollar?" Det ble liksom dråpen.
Nye ungdomsgenerasjoner trengte ikke gå i butikken og kjøpe musikk.
Får du ikke ungdommen inn i butikken for å handle plater, har du tapt.
Så begynte mange ting å skje:
Alle disse storkjedene gikk inn i musikkbransjen-
-og man fikk ødeleggende priskriger.
Alle og enhver begynte å selge cd-er.
Target, Walmart, alle disse kjedene. Og de solgte dem til kostpris.
Dermed mistet vi omsetning som ble generert av slagerne.
Hadde man Tower Records et sted og Best Buy rett over gata-
- tenkte man: "Hos Tower koster cd-en 20 dollar.
Hos Best Buy koster den 10 dollar." Selv før Napster var det et problem.
Bransjens respons på det som skjedde ble helt feil.
De burde solgt platene billigere. De kunne, men gjorde det ikke.
Jeg husker godt første omtalen vår av mP3. "Hva er det for noe?" liksom.
Jeg var ikke imponert første gang jeg så Napster, husker jeg.
Men så var det 800000 mennesker innpå der.
Det var jo utrolig, helt fantastisk.
Jeg tenkte ikke at de 800000 stjal fra meg.
Det var tidenes mest fantastiske programvare.
Det skapte fellesskap, man kunne se hverandres spillelister, så naturlig!
Mike Farrace hadde faktisk den første platebutikken på nett.
Men vi visste ikke hva vi skulle bruke den til.
Serveren vår var faktisk på AOL. Helt idiotisk.
Jeg klarte ikke å se at det kunne utvikles til detaljsalg av musikk.
Men når man ser hvor lett det er for folk å dele filer-
- og bokstavelig ta musikk gratis, så er det et problem.
Hvordan konkurrere med det?
Hvis du har cola gratis i springen, går du ikke og kjøper cola.
Du tenker: "Hva så, singler er billige, vi trenger ikke de pengene."
Men da Napster dukket opp, ble problemet -
- å konkurrere med noe gratis. Der stjal folk musikk uten å betale.
Mens hovedproduktet vårt var en cd til 18 dollar.
Det var et veldig stort gap. Hadde du en singel til 99 cent-
- eller billige salgsmetoder, var det lettere å konkurrere med gratis.
Det så vi senere, med iTunes, der låter kostet 99 cent og solgte bra.
Musikken er tilgjengelig via pc-en og de tror de kan få den gratis.
Det ble diskutert i det vide og brede med Russ og Tower.
Han mente det alltid ville finnes folk-
- som ville kjøpe plater fordi de ville ha en platesamling.
De folka har dødd ut. Generasjonen som fulgte, har mer tro på en iPad.
Det er musikksamlingen deres. Sånn er det i dag.
"Kjøpe en plate, er du gæren?!"
Dermed forsvant etter hvert de "fysiske" platebutikkene-
- fordi alt er så enkelt og tilgjengelig på nettet.
Jeg liker å gå i platebutikk, men husker ikke sist jeg gjorde det.
Tvang bransjen folk til piratvirksomhet-
- ved å tvinge dem til å kjøpe album når de kun ville ha én låt?
Jeg svarer ikke ja eller nei på det, men det kan uten tvil hevdes.
Musikkbransjen er i endring-
- og vi klarer ikke å tilpasse oss de endringene.
Kanskje vi ikke vil tilpasse oss-
-eller ikke klarer å tilpasse oss.
Men det er dette som skjer.
Da vi kunne ha tilpasset oss, var det utenfor min kontroll.
Det hjalp ikke at jeg ble syk.
Det skjedde ting i 1988.
Faren min gjennomgikk en stor og alvorlig hjerteoperasjon-
- og han var dermed indisponert det meste av det året.
Jeg ble administrerende direktør, Russ ble styreformann.
Stanley, Chris Hopson, Dee Searson og jeg var likestilte.
Plutselig ble jeg administrerende.
Det skapte en del gnisninger.
Jeg kjente Michael og likte det ikke.
Han kom ikke fra... Historisk sett i Tower Records-
- så hadde vi alle jobbet oss opp og lært bransjen på den måten.
Jeg jobbet for Tower før jeg begynte på jusstudiet.
Da jeg kom tilbake til Tower in 1988-
- var det som viseadministrerende og juridisk rådgiver.
Jeg fikk umiddelbart stempelet som sjefens sønn.
Enkelte ville sabotere for meg.
Mike var ganske dyktig, men han var ikke meg.
Han klarte ikke å drive firmaet slik vi ville det skulle drives.
Russell hadde en personlighet folk likte. Michael hadde ikke det.
Det var en utfordring...
...å vinne tillit og vilje til samarbeid fra lederkollegiet.
Det skjedde noe annet også rundt 2000:
Omsetningen flatet ut.
Vi hadde hatt vekst fra 1960 til 2000.
Hvert eneste år hadde vi hatt en jevn omsetningsvekst.
Dette ble et problem, siden vi hadde høy gjeld og høye renteutgifter.
Og det var da nedturen begynte for Tower.
Alt du prøver på, fungerer.
Så tar det slutt.
Det var bare dumt. Forretningsplanen funket ikke.
Det fantes ikke folk som støttet opp om den.
Man har lånt masse penger, og innser plutselig at man har gått for langt.
Alt går bra i Japan, men siden man taper penger alle andre steder-
- tvinger banken en til å selge seg ut i Japan.
Japan tjente gode penger. Det var et stort tap å selge i Japan.
De hadde ekspandert for mye og fikk svi for det, uavhengig av Napster.
Napster kom senere og ble dødsstøtet.
Der har vi Russ. Jeg blir intervjuet.
Bud Martin...
Hadde ikke Bud blitt syk og dødd fra meg-
- og jeg hadde hørt på ham, ville jeg sluppet problemene som kom senere.
Buds innsats ble til slutt verdsatt.
Bud var en kul fyr. Jo da, etter noen drinker-
-kunne han svinge seg i taklampa-
eller tre en lampeskjerm på hodet.
Men han var også selve klippen i firmaet.
Han var den som tok seg av forretningene.
Han ble eldre og sykere. Han slet med en sykdom i lang tid.
Han fortalte det ikke til noen, men fra tidlig 90-tall-
- led han av en så alvorlig sykdom som leukemi.
Han hadde hatt det i kanskje 15 år uten at de fleste av oss visste det.
Han hadde et godt liv, men det var trist mot slutten, og det gikk fort.
Han døde bare noen få år senere.
Jeg vil si noe om Bud.
Jeg må prøve å få dette riktig... Unnskyld.
Jeg skulle ikke gråte...
Han lærte alle oss ungdommene som nå er visedirektører-
- å være bevisst på hva vi gjorde med livet vårt-
- også når det gjaldt vår egen moral. Han var en strålende lærer for oss.
Han var litt av en mannsgris, men så skvær og rettferdig.
Da har jeg bare én ting til å si, om jeg klarer det uten å grine.
Greit... Kjære Bud, dette er for deg.
Bud Martin.
Bud, av alle mennesker, gjorde ting mulig.
Etter alle de 26 åra, følte man vel de siste tre åra-
- at hele tanken bak Tower Records ikke var aktuell særlig mye lenger.
Det var til slutt bare et tidsspørsmål.
Da bankene overtok, ble alt annerledes.
Det var...
Faren min...
Da bankene la press på firmaet-
- og insisterte på at vi ansatte en sjef til å restrukturere firmaet-
-tok faren min det veldig tungt.
Banken kom med den nyheten. Jeg syntes ikke det var en god idé.
"Enten henter dere inn en ny sjef, ellers får dere ikke pengene."
Vel, vi trengte pengene for å kunne fortsette driften.
"Vi får hente inn en ny leder da."
Mike ville ansette en kvinne som heter Betsy Burton.
Nye folk kom inn. Betsy. Jeg visste ikke hva som foregikk i firmaet da.
Hun ville bruke masse penger på merkevarebygging.
"Hvorfor? Vi er en kjent merkevare, det er salgsannonser vi trenger."
Annonser som selger varer. Varene må selges, punktum.
Og hun la ned bladet "Pulse!"
Det stakk i hjertet å miste "Pulse!" og å måtte si opp 30-40 ansatte.
Om jeg noen gang har villet kvele noen-
- med mine bare hender, var det henne.
Vi stengte trykkeriet vårt, og mistet 30 ansatte der.
Vi stengte plakatbutikken og mistet 30 ansatte.
Vi måtte kutte ned og si opp folk overalt.
Du tenkte: "Jeg er så dyktig at jeg blir ikke sagt opp... håper jeg."
De nye folka sa vi måtte kutte utgifter fordi vi ikke hadde penger.
De sa omtrent det samme som Bud hadde sagt de siste 40 åra.
På den ene siden snakket jeg med ham-
- om å få til vekst og hvordan vi skulle komme oss ut av knipa.
Og så måtte jeg forholde meg til de nye, som ville rive ned alt.
En konflikt.
De forstår ikke produktet.
De forstår ikke de ansatte, ikke systemene. De forstår ikke noen ting.
Der ligger selve sporen til fiasko, det kan ikke gå bra.
Han kjempet imot alle som kom inn for å restrukturere selskapet.
Jeg husker godt da jeg var i det første møtet.
Jeg sa at jeg satt i styret og ennå hadde styreformannen i selskapet.
Det var en styreformann uten portefølje.
Jeg spurte hva jeg skulle gjøre. Hvem skulle være visjonær?
Hvem skulle tenke på hva vi skulle gjøre i denne bransjen i framtiden?
Da sa det idiotiske kvinnfolket: "Vi trenger ingen visjonær."
Jeg fikk ikke styre noe lenger.
Så jeg jeg kunne bare riste på hodet og gå.
Betsy intervjuet de fleste av oss som satt i toppledelsen.
Så vi visste hva som skjedde.
Mike Solomon ble forfremmet til administrerende direktør.
Og han måtte gjøre sånn som disse bankfolka ville.
Så alt stoppet opp.
Her kom det en utenfra og tok alt sammen fra oss.
Jeg var mellom barken og veden.
Vi måtte tjene penger, betale gjelden vår.
For å klare det, måtte vi omtrent skjære hjertet ut av selskapet.
I 2004, kvittet de seg med meg og Dee og Mark Viducich.
Jeg tror de hadde bestemt seg for å slakte selskapet, uten å si det.
Det tok dem noen år å gjøre det, men de var ikke lenger interessert i-
- å få selskapet til å vokse eller redde det.
De instruerte oss i hva vi måtte gjøre for å få ned kostnadene-
- spare, øke overskuddet om mulig, eller i alle fall redusere tapet.
Sparke noen som tjente $200000 og ansette noen som tjente $100000.
Jeg satt på Mike Solomons kontor med ham og ei vi kalte Betty Boop.
Jeg visste hvorfor jeg var der.
Jeg sa til ham og Betty: "Det er dere som ikke skulle vært her."
Dere burde sparkes, ikke jeg."
Sparke folk du ansatte for 30 år siden, som begynte på bunnen-
- og som nå var distriktssjefer og viseadministrerende og alt mulig.
Det er forferdelig.
Stanley og jeg var i Lake Tahoe.
Vi tok en drink i baren etter å ha gamblet litt.
Plutselig sier han:
"Bob, vi omstrukturerer selskapet.
Vi må omstrukturere det for å oppnå vekst."
Jeg ble helt målløs.
Det kom jo i en helt privat setting.
Så jeg hev innpå noen whisky.
Den dagen Heidi sparket meg, ringte hun meg og sa:
"Rudy, dette er vanskelig for meg, men jeg vil ha skilsmisse."
Jeg visste at det var like vanskelig for henne som det var for meg.
Så jeg gikk til Russ. Han sa: "Hva f... skal vi gjøre med deg?"
Han hadde aldri sparket noen i hele sitt liv!
Og slett ikke hele ledergruppa si. Han var ikke sånn.
Han ringte og ba meg ut på lunsj.
Det lovet ikke bra, tenkte jeg. Russ pleide ikke å by på lunsj.
Han var på gråten. Det var like vanskelig for ham som for meg.
Jeg synte synd på ham.
Russ og jeg er fettere.
Mike Solomon, som var adm.dir. da, er også fetteren min.
Å se familiemedlemmer også bli sendt på dør-
- var enda verre enn at en 30 års karriere tok slutt.
Etter 30 års innsats, fikk jeg et armbåndsur-
-etter at jeg sluttet i selskapet.
Jeg har på meg den klokka nå.
På den står det: "Bob, takk. Vi er glad i deg. Tower Records."
Og det var gjensidig.
Jeg hadde en viss skyldfølelse av å være blant de som overlevde.
Men jeg var svært lettet også.
Og da det kom flere nedskjæringer...?
Å kutte de delene av Tower som gjorde det til en suksess...
Det var hjerteskjærende.
Firmaet kunne ikke fungere uten dette teamet.
Det gjorde det da heller ikke.
Grunnleggeren av Tower Records stenger sin siste platebutikk.
Det er slutten for et ikon som satte Sacramento på kartet.
En av flere kjeder som stenger butikkene landet over.
LEGGES NED
Jeg var i New York, på 4th og Broadway.
Vi hadde en leilighet der.
Jeg sto inne i den og så på da butikken ble stengt den kvelden.
Jeg sto rett over gata og så på.
Hva kan man gjøre? Det var slutt.
Alle ble stengt samtidig og mange mistet jobben.
Det var en tragedie for meg da den stengte.
Det gikk inn på meg. Og jeg savnet den.
Jeg savnet å gå der og kjøpe platene og cd-ene mine.
Det var denne organisasjonen, denne kameratgjengen-
- denne gruppa som utviklet seg rundt Russ og klarte-
-å bygge videre på Russ sin visjon.
Tidlig på 1970-tallet fikk jeg jobb på Tower Broadway her i Sacramento.
I 1992 havnet jeg her på Watt Avenue som butikksjef.
Vi har en plakat på ytterveggen, der vi slår opp hva som skjer.
Da vi fikk vite at de som ville slakte selskapet vant auksjonen-
- og at det snart var slutt, ville vi slå opp noe på plakaten.
Dale, en ansatt, foreslo "Alt må ta slutt. Takk, Sacramento."
Jeg dro hjem. Da jeg kom på jobb neste dag-
- hadde de hengt opp et banner som sikkert var 30 meter langt:
"Legges ned."
De hengte det banneret over hele forsiden på bygningen.
Det dekket vårt: "Alt må ta slutt."
Deprimerende. Virkeligheten ga deg liksom en på trynet.
Etterpå tok de banneret ned, så vårt budskap syntes igjen.
ALT MÅ TA SLUTT TAKK, SACRAMENTO
Det er så trist.
Skjelettet er her ennå.
Og delene er her ennå, selv om de ikke virker.
Jeg ville vært mye lykkeligere, hadde her vært fullt av plater-
- det kom musikk fra høyttalerne og folk løp rundt og handlet.
Men den tiden er forbi.
Ikke noe å gjøre med det.
Nå må vi tenke på framtiden.
TAKK, RUSS. DU ER FREMDELES VÅR HELT
Da jeg kjørte gjennom Shibuya, Shinjuku, Harajuku eller noe sånt-
- så jeg logoen til Tower Records på en bygning.
"Har dere Tower Records her?" "Ja da."
Vi gikk inn der. Og visst pokker var det Tower Records.
Forskjellig cd-musikk i hver etasje, plakater overalt-
- folk handlet musikk og hørte på musikk ved lyttestasjoner.
Utrolig!
Godt å se at det blomstrer i Japan. Jeg er virkelig stolt av dem.
Jeg er storfornøyd, for det viser at det er mulig.
For de gjør jo det samme som vi gjorde.
Tower var babyen til Russ.
Han bygde firmaet, pleide det, utvidet det.
Det er helt enestående.
Følelsene de alle har for Russ for Tower, for hverandre.
Folk gikk i musikkbutikker og hørte på musikk.
Det var en opplevelse å gå dit og bla seg gjennom tusener av plater.
Det var her. Vi var en del av det.
Vi forelsket oss. Og så ble det borte.
Det trenger ikke å være kjedelig å ha en jobb.
Det trenger ikke være noe du hater.
Det var det ikke for meg, ikke for noen som jobbet hos Tower.
Det var en familie, der alle holdt på det familieidealet til det var slutt.
Det var ikke en jobb, det var en livsstil.
For meg var Tower visjonen til et menneske-
- som visste hva han ville tilby verden.
Og så brukte vi 30 år på å følge og prøve å foredle den visjonen.
Vi var en del av folks liv, fordi musikk var en del av folks liv.
Den siste Tower Records-butikken stengte 21. desember 2006-
- men Russ Solomons skaperverk lever videre.
Det er i dag 85 butikker i Japan.
Det var musikk som ga livet mening for ungdom.
Vel, for alle, egentlig. Men mest for ungdom.
Og vi skaffet dem den.
Har du sluppet opp for spørsmål?